Mana diena 2052. gada 2. decembrī

Ievada vietā. Katrs no mums dzīvojam vienā laikā, vienā vietā, uz vienas planētas. Katrā vissmazākajā sekundes daļā notiek bezgala daudz notikumu, kurus mēģinot uzskaitīt diez vai pat mūsdienās atrastos tik jaudīga aparatūra, kas spētu ne tikai iegūtos datus uzglabāt, bet arī tos izanalizēt, kā arī analīzes procesā iegūtos rezultātus uzglabāt un vēlāk arī tos izanalizēt. Cilvēks, kura pirmsākumi meklējami dažbrīd prātam neaptveramā senatnē, ir bijis un joprojām ir, un, cerams, paliks savā veidā ļoti sarežģīta, noslēpumaina būtne. Cilvēks apzinās sevi apkārtējā telpā, sabiedrībā. Par cilvēku mūsu, Zemes iedzīvotāju, izpratnē sauc būtni, kas spēj ne tikai patstāvīgi domāt, pieņemt lēmumus, fiziski un garīgi attīstīties, bet arī ir nedalāms pastāvošs dzīvs veselums. Veselums, kuram ir noteiktas organisma ģenētiskās īpatnības, noteikta skeleta uzbūve un tā saturošo elementu telpiskais izvietojums. Veselums, kas pastāvējis jau miljoniem gadu… Jautājums ir: cik ilgi tas pastāvēs ?
***
Neskaidri apzinādamies savu eksistenci, lēnām atveru sāpošās, ar putekļiem pieputējušās acis. Neko vēl neredzu, taču jūtu, ka domas, pakāpeniski uzņemdamas ātrumu, kā negudras sāk šaudīties manā galvā. Tātad joprojām es vēl esmu. Sajūtu savas acis, savas domas, galvu, kaklu, ķermeni... Ķermenis !!! Kur tas ir ?!? Kāpēc es to nejūtu ?!? Vai tiešām Tas jau ir noticis ? Mēģinu kautko saskatīt, taču dēļ visaptverošās tumsas saprotu, ka ir neiespējami pateikt, kur atrodos. OK, likšos mierā, domāju. Bet nekā ! Doma, ja nu esmu zaudējis spēju redzēt nebūt neliek manu prātu mierā. Tumsa... Sadzirdēt arī neko neizdodas ! Hei, kas notiek, gribas izkliegt šos vārdus, tomēr tie tikai atbalsojās manī pašā. Liekas, ar ožu it kā viss ir kārtībā, jo tikko nāsīs iesitās agrāk nepazīstama smarža. Agrāk... Kas bija agrāk, pirms es aizsnaudos vai mani aizmidzināja, un kā es nokļuvu šajā tumšajā telpā, ja tā, protams, ir telpa ? Jūtu, ka no domāšanas māc milzīgs nogurums, tāpēc ļaujos tam, un lēnām iemiegu veselīgā miegā...
***
Neskaidri apveidi, savijoties kopā ar ļoti daudziem maziem baltas un krāsainas gaismas punktiņiem, izveido ko līdzīgu kaleidoskopā redzēto. Vēlme piecelties arvien pieaug un es vēlos veikt iedomāto darbību, taču atģidos pret īstenību kā pret nepārvaramu sienu, ka nespēju piecelties... Jo es... Līdzīgi kā pazibot zibenim vētras laikā, atceros, ka iepriekšējā pamošanās reizē nejutu savu ķermeni. Atziņa, ka atkal to nejūtu, pārspēja jaunatklāto atziņu, ka es... mana galva... karājamies... telpā, ko apjož iespaidīga izmēra vienādmalu sešstūru logi. Aiz šiem logiem redzamās haotiski izkārtotās baltu un krāsainu mirgojošu uguntiņu virtenes nekustīgas izaicinoši noraugās manī. Skatiens lēnām slīd no labās uz kreiso pusi un, ak dievs, ko es redzu ? Tā taču nav nekas cits kā planēta Zeme... Zeme ?!?!? Palīgā ! Es vēlos atkal kliegt, taču no manas mutes izveļas tikai šausminošs, necilvēcisks gārdziens... Tas tik tiešām ir par daudz manai būtībai. No atklātajiem faktiem es, kas fizisku sastāvu tikai no savas galvas, noklājos viscaur ar aukstiem sviedriem. Iekšējais sasprindzinājums ir pārlieku spēcīgs, un tam nespēju pretoties, tas pārņem mani savā varā.. Lēnām viss apkārt satumst… Pēdējais, ko izdzirdu, ir skaņa. Skaņu, kuru esmu noteikti jau agrāk dzirdējis…