Mana diena – 2052. gada 2. decembris

„Karstums... Karsts liekās pat ikkatrs elpas vilciens, ko tu izdari, tas dedzina tavas iekšas it kā tu elpotu tvaicētu spirtu, kas lēnām tevi pārvērš par nekam nederīgu kāju pameslu, kuru pat žurkas neuzskata par cienīgu apskrubināt. Bet tām jau pašām savu problēmu pietiek. Vienīgi muša... tā rāpo pa sveķu krāsas sienu, reizēm pārkāpdama pār kādu no ceļā esošajiem Playboy plakātiem, kuri šeit karājas no iepriekšējā iemītnieka laikiem, kaut gan tie viņam vairs nav vajadzīgi, bet gan jau arī tā atstieps kājas kā mēs visi. Un domājiet, ka kāds gaida mūs tur, augšā? Gaidiet ar maisu! Kas vispār ir teicis, ka tur kaut kas ir? Varbūt ir tikai viens ceļš – uz nekurieni.
Bezmiegs... Jau kuro dienu. Pie vainas nebūt nav trokšņi, kurus izraisa apkārt esošo rūpnīcu darba pilnā rosība, kas vairāk atgādina skudru pūzni, kur viss ir pedantiski sakārtots pa plauktiņiem, katram zinot savu vietu. Vaina ir domās. Pat domāt tagad ir grūti. Dažkārt rodas vēlēšanās aizbēgt no dzīves, aizbēgt no problēmām, no visa apkārtējā, prom, prom, būt brīvam kā zirgam, kam likumi nav rakstīti, traukties tālumā, nebēdājot par to, kas paliek aiz muguras...
Kā pustrakas šimpanzes rēciens, atskan spalga sirēna un pārtrauc manus murgus – PĀ (piespiedu ārstēšana) vienība dodas kārtējā reidā, kā nevainīgus zīdaiņus tvarstot bezpajumtniekus, kuri cenšas noslēpties savos kartona kastu, dažādu papīru vai arī preču iesaiņojuma mājokļos. Pareizi ir teikts, ka beigās cilvēks pats iznīcinās sevi. Cilvēki mirst. Mirst kā mušas ik dienu, ik stundu, ik minūti, pat dzirdēt to var, ja labi ieklausās. Bet jēgas no tā nekādas. Ne mēs vienīgie – visa pasaule pamazām slīgst arvien dziļāk un dziļāk lielajā bezgalības bedrē, bet ne visiem tas rūp – tie, kuri dzīvo mirklim, uztraucas tikai, lai zem viņu lielajām pakaļām netrūktu mīkstuma. Nedod Dievs, ka vēl atsēdēs! Nu ko, cilvēce, tad klausies, nāksies tevi iepriecināt! Piedod, ka tā sanācis, bet mums diemžēl ir izbeidzies viss, tāpēc tev nāksies pārcelties uz dzīvi citur – varbūt uz Mēness vai Marsa, iespēju daudz, izvēlies kuru tik sirds kāro. Ak, tad nepatīk, par aukstu, skābekļa maz. Tad paliec bešā!
Bet runā, ka tas esot jau izdarīts. Kāds esot aizlidojis un pārbaudījis, paskatījies un teicis, ka labi vien būs. Cilvēks staigā pa Marsu. Brīnums jūs teiksiet. Nē. Stulbums. Kāds mums vispār prasīja, vai mēs to gribam? Sāksim ar to sarkanāko. Un tā visas pēc kārtas, varam griezt kā ruleti, kamēr atliks tikai viena. Bet, kad nebūs vairs pat tā, ko tad? Labs domugrauds.
Kalendārs pie sienas rāda 2 decembri, plkst. 5:01.Vēl stunda, stunda brīvības, kura dažreiz liekas tik salda, ka pat garšu tai var sajust, jo ko gan mēs tik neatdotu par to, pat savu dzīvību es būtu ar mieru, lai tikai mani liek mierā – svētā mierā un klusumā.
Zvans – šis apnicīgais pļerksts, kas it kā ievada kaut kāda nezināma soda izciešanas sākumu. Tas ir kā sava veida lūgšana mums visiem, lūgšana uz labāku dzīvi, tas modina tevī cerības, ka kādreiz tas notiks. Kas? Labs jautājums. Tas ir jāizlemj katram pašam.
Kādreiz bija tāds uzskats, ka, katru rītu mostoties, cilvēks it kā piedzimst no jauna – pilnībā tīrs no visa, kas līdz ar sapņiem ir aizgājis tālu prom. Bet apziņa, ka tu reiz šādi esi modies mēģenē, pilnībā uzdzen riebumu dzīvot - gribas ķert nazi un darīt vienreiz tam visam galu, bet vai tas maz ko līdzēs? Cilvēks vairs nav dabas brīnums, viņš ir kļuvis par augli, kuru var tā vienkārši noplūkt, kad tik vien vēlas un iesviest pie pārējiem grozā, lai pūst
Pasaule elpo, bet smagi. Ikkatra izelpa prasa tūkstošiem sāpju. Kā gan lai nesāp, ja tiek tikai ņemts un ņemts, neko nedodot pretī. Pat tad, kad nebūs vairs nekā, tiks uzsaukts: ”Vēl!!”
Smogs pamazām aizklāj debesis, bet, manuprāt, ne tikai debesis, bet visus mūs. Tas kā milzīga vilnas seģene aizsedz mūsu skatu uz ārpasauli, atstādams tikai tik daudz, lai spētu izdzīvot. Ar katru dienu tiek samazināts laiks, kurš atvēlēts uzturēties saulē, nemaz nerunājot par lietu, kurš dažreiz ir spējīgs noēst cilvēkam ādu līdz kaulam, nolobīt kā tādu apelsīnu. Bet kā „Viņi” to nesaprot, ka dažam labam ir vienalga ? Varbūt mums tas sen ir apriebies, šī ikdienas apnicīgā rutīna – tu celies no rīta agri, tu kā tāds cālis no inkubatora tiec savākts ar kaut kādu cisternai līdzīgu braucamo, kas tevi nogādā smirdīgā, trokšņainā vietā, ko kāds neizmiris optimists dēvē par metalurģisko rūpnīcu, izmirkdams savos sviedros, tu esi spiests nodzīt sevi līdz nemaņai, bet apziņa, ka tu nedrīksti apstāties, uztur tevi kā transā, un viss tikai tāpēc, lai kādam no „viņiem ” tur augšā būtu labi, un vakarā viss uz pretējo – tevi izmēt kā aborta pārpalikumu atpakaļ reālajā pasaulē, kur tu vairāk nekā neredzi kā četras sienas, kaut gan pat tām tagad ir ausis...
Tas kārtējo reizi ir klāt. Es brīnos, kā „viņi” mūs atrod. Runā, ka mums bērnībā esot iemontēti kaut kādi raidītāji, kuri mūs kā govis uztur vienā aplokā – lai mēs nepazustu. Govis? Ja tādas vēl ir, tad viņām noteikti ir labāka dzīve par mūsējo, kaut gan šaubos par to.
Lejā savākušies vīri, kuriem tāpat kā man ir kārtējo reizi jādodas uz vietu, kuru mēs saucam par mūsu „ienākumu avotu”, kurā nevienam neinteresē, kas tu tāds esi, ko tu šeit dari, galvenais, lai viss būtu izdarīts laikā, jo gribētāju netrūkst - nebūsi tu, būs kāds cits. Arī viņu sejās ir manāms zināms kauns par to, ka atrodas tik zemu, kaut gan zemāk vairs nav kur, un meklējumi atrast atbildi uz jautājumu, vai Dievs ir? Ja ir, tad ko sēž un klusē, un noraugās šajā visā, kas notiek. Tā ir teikts, ka Dievs dos tev to, kas tev viņaprāt būs vajadzīgs. Hallo!!? Mostaties tauta, atveriet acis. Cilvēks ir iemācījies radīt pats sevi apejot visus dabas likumus – mēs esam kā mašīnas, roboti, kurus ražo masveidā, lai iegūtu no tiem kaut kādu labumu, kā baterijas, kuras darbinātu kaut ko - kamēr tās darbojas viss ir labi, bet tiklīdz tās ir tukšas, kad palikusi tikai vienīgi čaula, tad to var mierīgi izmest un ņemt nākošo. Dievs – smiekli nāk.
Mūs ved, ved kaut kur tālu prom no pilsētas. Nekad īsti neesmu ievērojis, kur īsti, parasti spēju piefiksēt mirkli, kad mūs kā suņus, kuriem ir atņirgti balti ilkņi un spalva uz muguras ir gaisā, kuri ir gatavi kost, neskatoties, vai tas draugs vai ienaidnieks, izdzen laukā, un mēs esam spiesti sāk diriģēt iekārtas, kuru troksnis un eļļas garaiņu smaka liek mums atcerēties par to visu, kas vēl ir skaists. Tā ir kā slimība – tu gribi kliegt un sist savu galvu pret sienu tā, ka tā pašķīst kā nogatavojusies plūme, bet tu nedrīksti pat to. Tev nākas sev radīt sapņu pasauli, kas liek tev uz visu skatīties kā pēc kārtīgas kokaīna devas, kad tev jau viss ir vienalga.
Bet šoreiz ir mazliet savādāk. Nav vairs tā uzmācīgā drūmuma, kas tevi grauž un grauž kā tāds tārps. Gribas smieties, it īpaši tad, kad aiz smilšu putekļu aizsmērētā iluminatora tu pirmo reizi pēc ilgiem laikiem tu ieraugi zemi, uz kuras agrāk auga zāle un zaļoja koki, bet tagad ir tikai smiltis. Viegli dzeltena ar kādu retu smilgām līdzīgu zāles kumšķīti pastarpām, bet ir un paliek tas pats SiO2. Bet, ko gan vairāk mēs varētu vēlēties. Mēs esam kā bērni, kuri, lai atradinātu tos no visa skaistā un jaukā, tiek spīdzināti ar elektrību, lai tie jau no mazotnes saprastu, kāda iemesla dēļ viņi ir nākuši pasaulē. To es atceros no savas bērnības kā fragmentus no vecas pārtrūkušas filmas. 
Mēs tikām ievesti telpā, kur viss bija gaiši pelēks, pat esošo cilvēku sejas likās kā daļa no tās. Priekšā netālu no mums tika noliktas grāmatas un bildes ar puķēm un dažādiem zvēriņiem. Nezināmu instinktu dzīts es sāku rāpot uz to pusi, bet tiklīdz kā nonācu pie tām, manās rokas un kājās sākās asas sāpes. Es sāku kliegt, jo nezināju, kas notiek. Tās kratījās it kā tiktu raustītas ar neredzamām virvēm, no kurām nav iespējams atbrīvoties. Klātesošo sieviešu sejās bija manāms kaut kas līdzīgs sajūsmai, klusai baudai. Viņas noraudzījās mūsu mokās ar zināmu prieku. Bet tā nebija vienīgā reize, kad kaut kas tamlīdzīgs notika. Es augu viens kā suns būdā, kurš tiek dresēts un sagatavots kaut kam. Es nepazinu vārdus „mamma” un „tētis”, „ģimene”.....
Šermuļi skrien pār kauliem to visu atceroties, bet tamdēļ mēs esam cilvēki, ar to mēs atšķiramies no robotiem, jo mums ir jūtas – mēs priecājamies, mēs mīlam, raudam, jūtam līdz. Bet, pēc manām domām, ilgi vairs nebūs jāgaida, lai mēs tiktu nolikti otrajā vietā aiz kaut kā.
 Nonācis galā, es jūtu, ka kaut kas nav kārtībā. Kā tad. Nav elektrības. Smieklīgi, bet fakts. Tas ir kā dzīvoklī, kad izsit korķus, bet te taču nav, ko izsist. Laikam kārtējo reizi mīļās starpvalstu attiecības ar kaimiņiem ir novedušas viņus tik tālu, ka šie ņem un „izrubī” mums gaismu. Tā jau ir. Kopš upju izžūšanas, mēs esam atkarīgi no kāda cita, kurš tad var mūs kā marionetes dancināt savā priekšā. Bet vai tad tā nav ar visiem mums. Mēs visu laiku esam bijuši it kā kādam kaut ko parādā, bet , būdami tajos līdz ausīm, lai vai kā mēs censtos, nespējam tos nolīdzināt.
Pēc neilga laika viss ir kārtībā un reizē ar gaismas parādīšanos kā pērkona dārdi atskan arī darba sākuma vēstošās iekārtu skaņas. Sākas rosība, viss atkal notiek pa vecam.
 Notiek nelaime – kāds uz lielā zobrata ir norāvis trīs pirkstus. Nu un kas? Liela muiža. Būs pārējiem vairāk darba. Sliktākajā gadījumā pieņems kādu citu vietā. Manuprāt, šeit jūtām nav vietas. Arī bailēm. Par sevi, ka tu varētu būt nākamais. Bet, kas neriskē, tas nedzer šampanieti. Šeit valda džungļu likums – neapēdīsi tu, apēdīs tevi. 
Pa to laiku, kāda no žurkām jau ir savākusi vienu no pirkstiem, kas atgādina mazu rozā cīsiņu, un ar lielām pūlēm cenšas aizvilkt prom uz savu midzeni. Tā, lūk! Katrs pa sevi un iztiek kā māk. 
„besis”. Kas tas tāds? Tagad pat tas liktos kā svētlaime, tā kā bezalgas atvaļinājums, kuram nav termiņa beigas. Bet nav pat tā. Ir tikai kaut kas liels un smags, kas pamazām cenšas izlauzties tev no krūtīm un pārņemt tevi, bet tu nedrīksti tam ļauties, tas ir kā narkotika, pretējā gadījumā tu salūzīsi tikpat viegli kā koks, kuru vētra izrauj ar visām saknēm un triec pret klintīm.
Laiks velkas kā gliemezis, bet tam arī nav nekāda iemesla steigties, jo nav jau ko nokavēt.

Viss ir galā. Viss? Nē. Tikai viena diena, viena daļa no lielās mozaīkas, kuru mēs liekam jau nezin cik ilgi, bet gala tai nav un nav, un diez vai kādreiz arī būs, to nevar pateikt neviens. Tas ir tāpat kā barot suni, kurš tikai aug arvien lielāks un prasa arvien vairāk un vairāk. Tas kož sāpīgi, līdz pašiem sirds dziļumiem, bet no tā nevar aizmukt – tas dzīvo mūsos, reizē arī nevienā. 
Uz ielām nemana nevienu cilvēku. Kaut gan šeit, šajā sabiedrības padibeņu mājvietā, visprātīgākais ir sēdēt savā kaktā un klusēt, jo klusāk tu uzvedīsies, jo labāk tev. Veikalu izkārtnes, afišu stabi, luksofori – visas šīs lietas vairāk atgādina muzeja eksponātus, kuras kādreiz ir godam kalpojušas, bet tagad ir vienkārši aizmirstas. Likumi ir visur, kur nav vieni, tur ir pavisam citi – pat elpot vietām tu nedrīksti bez kāda atļaujas, jo visam ir sava kārtība. Šeit var nogalināt pat par paciņu cigarešu, gluži kā cietumā, kaut gan reti kurš tādu vēl atceras – nav vairs tādu, ir tikai viens soda veids – nāve. Turpat uz vietas, ne soli paspēris nebūsi, kad skābeklis nost, atbrauc zārks, savāc un aizved. Jautāsiet kā ? Nezinu. Prasiet tiem, kas to izdomāja, un pie reizes paspiediet roku, vismaz kaut kas ir izdarīts līdz galam. 
Cik maz gan vajag cilvēkam, lai tas būtu laimīgs? Maz, patiešām maz. Varbūt mazdrusciņ miera. Lieciet mani mierā! Kalendārs... 2052. gada 2. decembris. Ja varētu pagriezt laiku mazliet atpakaļ, vai vismaz aizceļot pa to pāris desmit gadu pagātnē, piemēram, uz 2032. gadu. Ko tik nevarētu izmainīt, bet laikam tamdēļ cilvēkam tas nekad nebūs lemts? Nav, nebija, nebūs – pārāk abstrakti jēdzieni, varbūt tomēr kaut kad. Cerība muļķu mierinājums! Tad jau sanāk, ka pasaule tikai uz muļķiem vien turētos, bet tas būtiski neatšķirtos no tā, kā ir tagad. 
Reiz atradu grāmatu, kura sākās ar šādiem vārdiem:

„Kuries
Slīpā lietū, mana uguns,
Kuries.

Buries
Pāri senču kauliem,
Mana sirdsapziņa,
Buries.

Kur ies
Mana tauta,
Mana dūša
Tur ies.

Turies
Debesīs un zemē,
Mana nolemtība,
Turies.”

Un tajā es radu sirdsmieru. Reiz lieciet mani....

(tālāk rakstītais nesaprotams)”.

/izraksts no kāda anonīma pašnāvnieka pirmsnāves vēstules, kas datēta ar 2052.gada 2.decembri /