{mana darbdiena 2052. gadā}
repeat
Rīt, jāceļās. Lēnam aizčāpju līdz virtuvei, paņemu kautko ēdamu, apēdu. Tieši tagad derētu ievilkt kādu dūmu, bet kur ir tās nolāpītās cigaretes? Nu labi, gan jau paspēšu izbaudīt nikotīna nāvējošo spēku vēlāk. Iesēžos savā mašīnā un atkal atceros ko domāju 50 gadus atpakaļ, spēlējoties smilškastē, par mūsdienām. Mašīnas lidos, cilvēku asinis izsūks nežēlīgie citplanētieši un piedevām vel mūs apspiedīs roboti. Atkal nonāku pie secinājuma, ka parasta mirstīga cilvēka pareģojumi nepiepildās. Iepazīstināšu ar sevi. Mani sauc Andrejs, dzīvoju viens, jo kopš sieva aizgāja vairs nespēju atrast saikni ar citiem daiļā dzimuma indivīdiem. Strādāju par galveno tehniķi vienā klaviatūru fabrikā, kura atrodas -1 Rīgas līmenī, tieši pretī nesen uzspridzinātajam LIDO. Atgādināšu tiem kas nelasa avīzes, ka vainu par šo teroraktu uzņēmās viens no bijušajiem LIDO apsargiem dēļ tā, ka LIDO esot izpostījis viņa dzīvi. Pēc šī sprādziena mira jau tā utopiskais bērnības sapnis par to, ka uz pasaules būs miers un idiotu skaits būs vienāds ar 0. 
Pabrauc gar vienu krustojumu kur nesen notriecu vienu personu kura izrādījās robots. Protams, ka roboti ir ar starptautisko konvenciju, tāpat kā kloni, aizliegti, bet vienmēr ir gudrinieki kuri mēģina tos uzbūvēt un bieži vien tos ir neiespējami atšķirt no īstiem cilvēkiem. Atzīšos, ka arī pats esmu šādu verķi uzkonstruējis, bet tas ilgi nenodzīvoja  un nosprāga kādā vārtrūmē ieciklojoties uz kožļenes kožļāšanas. 
Nu esmu darbā. Darbs man jau ir primitīvs - uzmanīt tehniku kura taisa klaviatūras un ja kas tad to salabot. Bet stāsts jau nav par to. Gribās salīdzināt mūsdienas ar 50 gadu veciem notikumiem un to laiku uzskatie par nākotni, t.i. mūsdienām. Senāk jau uzskatīju, ka man pilns pauris būs ar visādām mikroshēmām, bet tas protams nav realizējies, jo cilvēka smadzeņu uzbūve ir līdz galam neapjēgta un arī svešķermeņi, tāpat kā 50, vai 500 gadus atpakaļ cilvēka organismā neiedzīvojas. Vienīgais kas ir realizējies ir cigarešu un alkohola ierobežojums. Cigaretes izsniedz tikai speciālos punktos, bet alkoholu ir iespējams dabūt tikai uzrādot identifikācijas čipu un noklausoties lekciju par alkohola nenormālo kaitīgumu veselībai. 
Nolemju ieslēgt kompi - kastīti kura nepārsniedz cigarešu paciņas gabarītus un monitoru kurš aizņem pusi no sienas. Welcome to Windows NT9 sp7. Fiksi nospiežu pāris pogas un lasu jaunākās ziņas. Saskatat atšķirību kā vidēji statistiskais cilvēks sāk savu dienu offisā tagad un pirms vairāk nekā 50 gadiem? Es nē.
Visi grib padzīvot kādu laiku nākotnē... Kādēļ? To man neizprast... Kas ir mainījies uz labo pusi pēdējo 50 gadu laikā? NEKAS. Viss ir palicis daudz ļaunāk. Microsoft ir palicis par vienīgo OS ražotāju, naktīs tāpat cilvēki neguļ jo pavada visu tumšo periodu pie kompja spēlējot kārtējo "action tipa spēli" vai sēžot bezjēdzīgajos video čatos, nekas veselību bendējošais nav jebkurā brīdī pieejams un cilvēki ir kļuvuši "tumšāki". Tagad es varu skaļi kliegt, ka laime nav lielos, 1mm biezos monitoros vai virtualajās realitātes. Laimi var atrast tikai un vienīgi citos cilvēkos. Žēl, ka nav laika mašīna - pārvāktos dzīvot uz aizvēsturi. 
Gribās pārfrāzēt 20gs dzejnieks Džima Morisona teicienu - Do you know we are ruled by T.V. par Do you know we are ruled by government and IT...
Izslēdzu kompi -> nikotīns -> iekāpju autiņa -> aizbraucu mājās -> nolemju izgulēties -> dodos siltajā gultā. 
until (life=false);