Brrrr, kas par riebīgu murgu! Jau atkal sapnī biju tālajā 2002.gadā un instalēju nelicencētu tā laika populārāko operacionālo sistēmu Windows XP, bet pie durvīm grabinājās BSA pārstāvji ar ekonomikas policiju. Jā toreiz man bija tikai 23 un likās, ka līdz pensijai palicis pavisam nedaudz – nieka 32 stresa pārpilni gadi...
Ak, dievs! Kā gribētos ieskatīties acīs tam, kas izgudroja modinātājpulksteņus implantēt cilvēkiem tieši ausīs! Sasodītā džinkstoņa, un tā nepārstās līdz nebūšu pamodusies pilnībā.. Ek, un to sauc par progresu? Atceros tālajā 2002. agrā rītā varēju modinātāju mest pret sienu, cik tik uziet, bet tagad... Jāgaida, kamēr mans modinātājpulksteņa implants noreaģēs uz pilnīgu acu atvēršanos un apklusīs. Jā, ja tā parēķina, tad šitā mocīties vajadzēs vēl veselus 20 gadus – līdz pat pensijai.
Lēnā garā traušos no gultas ārā un dodos uz vannas istabu. Uzstādu „Microsoft” ražotajai dušai pamošanās režīmu un gaidu. Silts, maigs ūdens apņem ķermeni, pēkšņi patīkamo siltumu pārtrauc aukstā kontrastduša un... uzkaras. Tā nu stāvu zem aukstās ūdens strūklas un esmu spiesta gaidīt, kamēr beigsies mazgāšanās kabīnei uzstādītais laiks, jo ātrāk tikt ārā nav ko domāt. Lai nu kā, bet aukstā ūdens duša mani ir pamodinājusi pilnība. Pieeju pie spoguļa – nu ja neizskatos slikti 73 gadus vecai kundzītei – 153 plastiskās operācijas un jaunās šūnu atjaunošanas ampulas ir darījušas savu. Un tomēr, kādēļ pensijas vecums bija jāpalielina līdz 100 gadiem? 
„Murrrr,” man pie kājām pieglaužas kaut kas metālisks un vēss. Nu ja, nabaga vecais aibotipa robokaķītis Yh%^48z_Xj pieprasa savu ikrīta strāvas devu. Vīrs gan visu laiku čīkst, ka vajadzētu paņemt kādu jaunāka izlaiduma mājlopiņu ar spalvām un ekonomisko barošanu, bet man mīļš ir šis.
„Aū, ar tevi grib runāt boss!” atskan mana jaunā firmas „Nokia-Siemens-Samsung-Alcatel-Ericson-Sony-Motorola” mobilā smart-phone neciešamais zvans, un displejā parādās mana 80 gadus vecā priekšnieka joprojām jauneklīgā seja (nav nekāds brīnums pēc 168 plastiskām operācijām un jauno „tivednirG” šūnu atjaunošanas ampulu lietošanas). „Klau, vai tu braucot uz darbu nevarētu paķert pāris kotleštablešu un kartupeļu biezputras ampulas? Nelieši programmētāji visas izēduši. Starp citu, vakar Ļuda no grāmatvedības sūdzējās, ka viņas balss dators sācis strīdēties par grāmatvedības datiem un apšaubījis piemaksu nepieciešamību. Ja tas līdz vakaram netiks izlabots, man nāksies viņam piekrist, turklāt pirmā, kam tiks „nogriezta” piemaksa būsi tu,” šefs laikam šorīt atkal ir neomā. Neko darīt, jādodas vien uz darbu.
Ir 2052.gads, bet pār Daugavu ceturto tiltu vēl aizvien tikai sola, tāpat kā manā jaunībā. Arī drūzma sabiedriskajā transportā kopš manām jaunības dienām nemaz nav mazinājusies, tāpat arī jaunā tipa mehāniskā apkure jaunajos autobusos nespēj nomākt drēgnumu, ar tvaiku darbināmais autobusiņš atkal iesprūst sastrēgumā uz atjaunotā Vanšu tiltā – un tā jau 50 gadus...
Ar pusotras stundas nokavēšanos ierodos darbā. Mana darbavieta ir ierīkota servertelpas pašā stūrī, uz galda salikta mikrofonu rinda – jauno datoru instalācijas ievadierīces. Apskatos, kas tad īsti man te ir atteleportēts – trīs parastās darba stacijas, viena grafiskā stacija un viens dators grāmatvedības datu apstrādei. Ehhhh, neko darīt, nāksies vien ķerties pie darba.
Parādu seifam mēli, lai tas pēc garšas kārpiņu izvietojuma varētu nolasīt durvju atvēršanas kodu, un izvelku licencētās programmatūras dokumentāciju.
Piemiedzu ar aci pirmajam datoru un sāku instalācijas procesu.
„Ko tu šodien vēlies noinstalēt?” atskan datora metāliski griezīgā balss.
„Sākumā vēlos uzinstalēt tev operacionālo sistēmu, teiksim „Linux 56.2” atbildu tam.
„Nē, nekā nebija,” atbild man bezkaunīgais „Dell” dators „atvērtā koda sistēmas šobrīd instalē tikai pensionāri un piecdesmito gadu hipiji. Es atsakos instalēties.”
„Labi, pierunāji, tad instalēsim „Windows 2052”,” negribīgi piekrītu.
„Bet vai tev licence ir?” mani sāk tincināt dators.
„Protams,” sāku plivināt, tam gar degunu svaigu „Windows 2052” licenci.
„Jā, jā, protams, nopirki to Latgalītē, vai tad es nezinu! Gribu pārliecināties, ka saki taisnību – zvani BSA. Un manā klātbūtnē, tā, lai es visu varu dzirdēt!” pavēl bezkaunīgā lūžņu kaudze.
Jau kuro reizi apspiežu sevī vēlēšanos ar lauzni sadragāt visus apkārtesošos plazmas ekrānus un uzgriežu BSA Latvija telefona numuru.
„Labdien, BSA Latvija instalāciju dienesta dispečere Linda klausās, kā varu pakalpot?” telefona ekrānā parādās jauka, piemīlīga meitene.
„Labdien, es šobrīd mēģinu instalēt „Windows 2052”, bet mans dators pieprasa jūsu apstiprinājumu licences pareizībai,” bēdīgi saku. Jā, tagad dzīve palikusi grūta, 2002. gadā neviens dators neuzdrošinājās apšaubīt no Latgalītes atnestas licences autentiskumu....
„Nosauciet Jūsu iestādes nosaukumu un reģistrācijas numuru, firmu, kurā iegādāta licence un licences seriālo numuru,” saka jaukā BSA meitene.
„Kārtējā Absolūti Nejēdzīgā Valsts Iestāde, reģistrācijas numurs 0011000111, licence iegādāta firmā „Microlink Vēl arvien Var visu”, un tās numurs ir #fff111,” steidzos nosaukt vajadzīgos datus.
„Jā, Jūsu nosauktie dati ir pilnīgi pareizi,” pasmaida meitene „paldies, ka zvanījāt uz Bussines Software Alliance Latvijas nodaļu”.
„Nu redzi?” jautāju datoram. Tas, jautri iepukšķoties un ieburkšķoties, uzsāk instalācijas procesu. Paskatos pulkstenī, līdz pusdienlaikam palikusi apmēram stunda, bet man visas ierastās darbības, ieskaitot zvanus uz BSA Latvija, būs jāatkārto vēl tieši 25 reizes. Kas teica, ka tagad datortīkla administratoriem dzīve kļuvusi viegla! Ak, manā jaunībā bija pavisam citādi – nopumpēji no interneta nelicenzētu programmu un varēji to instalēt svilpodams, bet tagad? Datori to vien zina, kā pie katras jaunas programmas instalēšanas pieprasīt nemitīgos zvanus uz BSA. Jā, arī pirātiem tagad pienākuši grūti laiki...
Pusdienlaikā omulīgi atlaižos apsildāmajā „Microsoft” ražojuma krēslā un ieslēdzu pusdienlaika režīmu, cerībā, ka tas atkal neuzkārsies, un palūdzu savam datoram nolasīt jaunāko ziņu kopsavilkumu no visuvarenā masu medija „Cietnis Foreva” mājas lapas.
„Šodien mūsu valdība izlēmusi pensijas vecumu palielināt vēl par 5 gadiem,” sāk lasīt dators „vienīgais komerciālās programmatūras gigants „Microsoft” paziņojis, ka pensijā beidzot ir aizgājis tās ilggadējais prezidents Bils Geits. Kā zināms, tad nemitīgās plastiskās operācijas (267) un „tivednirG” šūnu atjaunojošās ampulas nespēj atņemt nogurumu un dzīves apnikumu, tādēļ arī populārākās (un vienīgās) komerciālās operacionālās sistēmas tēvs devies pelnītā atpūtā. Mobilo telefonu gigants „Nokia-Siemens-Samsung-Alcatel-Ericson-Sony-Motorola” atradis vēl vienu sev nepievienoto mobilo telefonu firmu „VEF” un pievienojusi to. Tagad šīs firmas nosaukums būs „Nokia-Siemens-Samsung-Alcatel-Ericson-Sony-Motorola-VEF”. Japāņi izgudrojuši automatizēto zobu bakstāmo, tas pats novērtē zobu šķirbu lielumu un pielāgojas tām, tādejādi nodrošinot labāku zobu attīrīšanu.”
Paveros pulkstenī – šķiet, pusdienlaiks jau ir beidzies, nāksies turpināt darbu. Un tā vienmēr, un tā visu laiku un tā vēl atlikušos 30 gadus līdz pensijai...

Rīga
2052. gada 2. decembrī